— Волтере, любий, час вставати. — Ще трошечки, мамо...
Не можна, маленький. Завтра субота, зможеш виспатися.
Ходімо зі мною. Ходімо-ходімо-ходімо!
Так. Є! Дивись!
— Добре, сідай. Сніданок охолоне. — Пластівці й мають бути холодними.
Сонечко, приїхали. Ходімо.
Підручники... Біжи.
Так, мем. Зачекайте хвилинку, я покличу диспетчера.
Вона вже йде. Так, зараз вона підійде, одну секунду, будь ласка.
Благаю, розберися з нею, я вже не можу.
Ало, це диспетчер, слухаю вас. Так, у вас спарований номер.
Неприємно, але бувають люди, які дозволяють собі...
І що він сказав?
— О, Боже. — Все гаразд?
Так, сер, усе гаразд. Скаржаться на спаровані лінії.
— Привіт, малюче. — Привіт, мамо.
— Як у школі? — Добре.
— Так? — Проходили динозаврів.
— А ще я побився з Біллі Маковські. — Через що?
— Він ударив мене. — Здачі дав? Добре.
Головне правило пам’ятаєш? Сам не лізь у бійку, але відповідай.
— За що він тебе? — Я вдарив його.
Ти вдарив першим? Чому?
Він сказав, мій батько пішов, тому що я йому не подобався.
Любий, батько тебе жодного разу не бачив. Звідки він знає, який ти?
Тоді чому він пішов?
Ну, розумієш... Того дня, коли ти народився,
йому поштою прийшла посилка. Коробка такого розміру, як ти.
І знаєш, що там було? Те, що називається відповідальністю.
А для тата це була найстрашніша річ на світі.
Виходить, він від нас утік, тому що боявся цієї штуки в коробці?
— Але ж це нерозумно. — Так, не буду сперечатися.
— Я пропустив Емаса та Енді? — Боюся, що так, любий.
Давай, ходімо до ліжка.
Мамо, ми точно завтра підемо до кіно?
Кажуть, там новий фільм Чарлі Чапліна.
І ще новий серіал: ’Таємничий льотчик".
— Хто це? — Я не знаю. Ніхто не знає.
Тому що він таємничий.
— Я для тебе не дуже важкий? — Ні.
Ало? Так, Маргарет.
10 БЕРЕЗНЯ 1928 РОКУ.
Чудово.
Боже, а що з нею?
Але... Може, Мірнер? Їй зайві години дуже потрібні.
Ні. Ні-ні, я хотіла...
Я обіцяла Волтеру сходити з ним у кіно. І знаєш, він...
Ну добре. Лише до чотирьох. Я скоро.
Бутерброди в холодильнику. Я попросила місіс Раелі з дочкою
за кілька годин до тебе заглянути.
Я й один тут упораюсь.
Я знаю. Вони перевірять дім, не тебе.
Завтра ми підемо з тобою в кіно.
А далі прокотимося на трамваї до Санта-Моніки й погуляємо пірсом.
Ну як, гарна ідея?
Я буду вдома до сутінок.
Я не боюся темряви. Й мені взагалі нічого не страшно.
Я знаю. Знаю.
Будь розумним. Я тебе люблю.
Зараз буде зв’язок. Номер, будьте ласкаві. З’єдную.
У нас, здається, обірвано зв’язок із Огайо!
Він бажає поговорити з нашим начальством.
Мені потрібен твій підпис на заяві.
Добре, дайте мені Амаку. Потрібно налагодити пропуск наших дзвінків
через їхній комутатор. Переключайтеся. Швидше.
Крістін! Добре, не думав, що наздожену.
Слухайте, я бачив звіт про вашу роботу.
Не можу не сказати, що дуже вами задоволений.
Думка взяти жінку на посаду диспетчера не здавалася начальству
гарною ідеєю, але ви справляєтеся анітрохи не гірше за колег-чоловіків.
— Дякую, містере Гарріс. — О, будь ласка. Я...
Справа в тому, що нам потрібно знайти менеджера. У Беверлі-Гіллз
буде новий офіс. Якщо вас цікавить ця робота, я напишу рапорт, і...
Це просто надзвичайно. Я дуже вдячна, сер.
Чудово, тоді ми змогли б...
Краще поговорити в понеділок, не пізно?
— Так, звичайно! — Дякую! До побачення!
Будь ласка... Агов! Будь ласка!
Волтере! Ти де?
Волтере! Волтере!
Любий!
Волтере!
Малюче!
Волтере! Волтере, йди додому, маленький!
Сюзі, не бачила Волтера?
— Ні, місіс Коллінз. — Ні.
Волтере!
Будьте ласкаві, поліцейський відділок.
З’єдную.
Ало, мене звати Крістін Коллінз. Я живу на 23-й авеню, 210.
У мене сьогодні зникла дитина. Хлопчик зник.
— Ким ви доводитеся хлопчику? — Це мій син.
І давно його немає?
Не можу сказати, я тільки-но за роботи.
Може, його зранку немає, а може, він зник недавно.
— У сусідів питали? — Так, у всіх, звичайно.
Мабуть, десь затримався.
Ні-ні, дотемна він не затримується на вулиці.
Може, ви відправите когось?
Мені шкода, але ми не починаємо розшук,
доки не мине 24 години з моменту зникнення.
Що?
Послухайте, в 99 випадках зі 100 діти вранці повертаються. У нас мало
людей, щоб ганятися за хлопчаками, які бігають десь із друзями.
Ні-ні, тільки не Волтер, він ніколи так не робив!
Вибачте, мем, але всі батьки говорять нам те саме.
Будь ласка... Будь ласка...
Послухайте, я записав ваше ім’я і всю інформацію,
але до ранку більше нічого зробити не можу.
Впевнений, він з’явиться. Вони завжди приходять.
Ви місіс Коллінз?
Сьогодні ми знову зосередимо наші думки на місіс Крістін Коллінз
із Лінкольн-Хайз, чий малолітній син Волтер Коллінз зник
біля двох тижнів тому. І хоча вона не є нашою парафіянкою,
ми помолимося за неї, як молилися щодня,
коли взнали про її втрату. По радіо й у газетах нам повідомляють,
що поліція Лоо-Анджелеса вживає заходи й робить усе можливе,
щоби знову з’єднати мати й дитя. І я впевнений, що це правда.
Але враховуючи, що мова йде про найбезжальніше, корумповане
й некомпетентне поліцейське управління на всьому Заході,
я сумніваюся, що вони зроблять це.
Кожного дня знаходять тіла на узбіччях Мал-Холланд
і в стічних канавах міста. Ось праця шефа поліції Джеймса Девіса
і його так званих "забивних відділків".
Кожного дня потреби чесних громадян приносяться в жертву
їхньому прагненню до наживи. Кожного дня місто насильно
затягують у вигрібну яму обману, залякування
й корупції. Зараз Місто Ангелів, Лос-Анджелес,
перетворилося на місце, де наші захисники стали нашими катами.
Де бути представником закону означає бути вищим за закон...
3 КВІТНЯ 1928 РОКУ.
— Мені так шкода. — Зі мною все гаразд. Все гаразд.
Я зрозуміла, дякую. Я подзвоню за кілька тижнів. Дуже дякую.
Відділок зниклих безвісти Лас-Вегаса? Здрастуйте, це Крістін Коллінз.
Я дзвоню, щоб дізнатися, чи немає у вас даних про дітей,
які підходять під опис Волтера Коллінза.
О, так, якщо... Будь ласка, подзвоніть. І я сама передзвоню.
Через тиждень, якщо можна. Дуже дякую. Дякую.
ДЕКАЛБ, ІЛЛІНОЙС. 20 ЛИПНЯ 1928 РОКУ.
ЗАКУСОЧНА БАММІ
Два долари.
Дідько, здається, гаманець забув. Я занесу пізніше?
Не задурюй мені мізки. Плати, або викличу поліцію.
Мене нудить від таких, як ти.
Але я нічого не вкрав, шефе, а просто забув гаманець удома, та й усе.
Я можу сходити. За 5-10 хвилин обернуся.
А застава?
Не буває застави кращої, ніж власна плоть і кров, чи не так?
— Залишися тут, синку. Я швидко. — Ні...
І не треба зі мною сперечатися. Добра людина нам повірила.
Тому сиди тут, а я принесу гаманець.
Десять хвилин, і я дзвоню шерифові!
От дідько...
— Номер, будь ласка. — Привіт, Міртл.
— Це Харві з закусочної. — О, привіт, Харві.
— Даси мені шерифа Лартона? — Секундочку.
Крістін! Крістін, у мене проблеми зі зв’язком, не можу пробитися.
— Зачекай. — Так, я чекаю. Так, є зв’язок.
Дякую.
— Місіс Коллінз? — Так.
Я капітан Джей Джей Джонс, відділок по роботі з дітьми.
Мій відділок займається випадками зникнення або втечі дітей,
зокрема й вашого сина. Він живий, місіс Коллінз.
Його затримала поліція два дні тому в Декалбі. Він живий і здоровий.
Він був із якимось бродягою, ми його об’явили в розшук,
але хлопчик урятований.
Дуже вам дякую, сер... Дякую вам, сер... Дякую...
Крістін...
— Яке щастя! — Вітаю!
Дякую.
Стільки газетників...
Історія зі щасливим кінцем, місіс Коллінз. Публіці подобаються такі.
Поспішимо, поїзд на підході.
Пропустіть, хлопці! Так, дякую, хлопці, дякую!
Я зроблю заяву за кілька хвилин.
Зараз головне, щоби ця маленька леді зустрілася з сином, тому вибачте.
Сюди, місіс Коллінз.
Місіс Коллінз, дозвольте представити. Джеймс Девіс, шеф поліції.
Рада познайомитись.
Останнім часом хлопці з газет не дуже-то жалували нас,
тому це чудово, показати їм наш успіх, правда?
Так.
Сподіваюся, вас мої орли не ображали?
Я не могла здати свою заяву майже добу, вважаю, може, неправильно...
Опустимо ці деталі.
— Все чудово. — Я радий.
Тоді вам не буде важко сказати пресі, що поліція працює...
Матусі. Я зараз.
Назад, джентльмени, назад.
Не пускати!
— Ви не хочете, ну... — Це не мій син.
— Що? Що ви сказали? — Це не мій син.
— Можливо, ви помилилися? — Це неможливо.
Але ж він міг за п’ять жахливих місяців схуднути, змінитися...
Я б упізнала свого сина.
Ну, я зрозумів, у вас шок, а він змінився.
— Хто ти, назви своє ім’я? — Волтер Коллінз.
Так багатьох звуть...
Волтере, де ти живеш? Ти знаєш свою адресу?
Будинок 210, авеню 23. Лос-Анджелес, Каліфорнія.
— Ні. — А це моя матуся.
Місіс Коллінз, послухайте мене, я розумію,
ви зараз не дуже добре себе почуваєте, і це природно.
Хлопчики в цьому віці так швидко змінюються.
Ми закладалися на це, коли вели пошуки. Й немає сумнівів, це ваш син.
Це не Волтер.
Це не той Волтер, яким ви його пам’ятаєте.
Зараз важливо, щоби ви взяли його додому й дали час освоїтися.
— Дати освоїтися? — Так, так.
Він опиниться в знайомій сімейній обстановці, у вас буде час оправитися
від шоку, що він так змінився, й ви зрозумієте, це ваш Волтер.
Запевняю вас, присягаюся, даю чесне слово, це ваш син.
І які би у вас не виникли проблеми, приходьте до мене. Я зроблю все.
Я даю слово, повірте мені.
Місіс Коллінз, більше йому немає, куди йти.
Будь ласка.
Можливо, я ще не усвідомила і мені...
Я згодна.
Добре, ви ще не усвідомили, це вірно.
Все, вперед!
Дякую, це чудово. Йдіть сюди, поверніться, будь ласка.
Опишіть свої почуття, місіс Коллінз.
Що ви подумали, коли син підійшов до вас?
Я... це важко описати.
Вона була приголомшена й спочатку навіть не впізнала хлопчика,
що цілком природно. Йому багато чого довелося пережити.
Як ти, синку? Радий, що повернувся додому?
Так, я радий.
Поліцейське управління Лос-Анджелеса вдячне за допомогу
окружному управлінню шерифа Декалба.
Нам вдалося зробити їхнє щастя можливим.
Міська поліція служить своїм громадянам удень та вночі.
Можна сфотографувати мати й сина, капітане?
Безумовно. Ближче.
Обійнялися... Готово.
Як сендвіч?
— Може, ще молока? — Ні.
— Ні, дякую. — Ні, дякую.
Ти після поїзду весь у сажі, помитися треба.
Піжама лежить на ліжку.
— Що таке? Ти цілий? — Я впав. Дурна ванна!
Ясно. Нічого.
Ти ж обрізаний.
Вилазь. Швидко.
Останнього разу, як я міряла Волтера, коли я міряла мого сина,
він був вищий, ніж ти зараз. Хто ти?
Що ти тут робиш? Хто ти?
Хто ти?
— Він не мій син. — Місіс Коллінз...
Ні, я не знаю, чому він каже, що він мій син,
але він не Волтер, я тепер упевнена.
Здається, ми вирішили дати йому час освоїтися.
Він на три дюйми нижче. Я відмічала зріст сина.
Ну, можливо, ви помилилися у вимірах.
Слухайте, я впевнений, усьому є розумне пояснення.
Він обрізаний, а Волтер ні.
Місіс Коллінз...
Він був відсутній п’ять місяців, невідомо скільки часу в компанії
поки що не встановленого волоцюги. Ніхто не знає,
що цей тип міг із ним зробити. Міг зробити обрізання, що завгодно.
Зменшити його зріст?
— Ви що, не чуєте мене? — Я вас чую, хай йому грець.
І я знаю, як ви страждаєте. Так, він змінився, це очевидно.
Вам обом довелося багато чого пережити,
але йому зараз потрібна любов та підтримка матері.
— Він не мій син. — Ну навіщо ви так, місіс Коллінз?
Навіщо ви так? Ви ж у змозі піклуватися про нещасну дитину.
Ви непогано заробляєте й можете його забезпечити, чому тоді,
я не можу зрозуміти, ви ухиляєтеся від материнської відповідальності?
Я й не думала ні від чого ухилятися! Й від відповідальності тим більше!
Я піклуюся навіть про цього брехунця, тому що більше в нього
нікого немає! Мене хвилює, що ви кинули пошуки мого сина!
А це ваша відповідальність!
А навіщо нам шукати когось, кого ми, вибачте, вже знайшли?
Просто тому, що ви не знайшли його.
Його особистість встановлена по всій формі найкращими спеціалістами
в області дитячої ідентифікації, людьми, які знають, що роблять.
А я не знаю?
Вибачте. Вибачте, я...
Я вдячна за те, що робить управління, й не хочу створювати проблеми.
Я лише говорю, що відбулася страшна помилка.
Я тут для того, щоб просити у вас допомоги. Потрібно щось робити,
виправити її, щоб я знайшла мого сина, поки ще не пізно.
Будь ласка.
Пробачте, не буду віднімати ваш час, пробачте, я сама не своя.
Вибачте, мені дуже шкода.
— Так, капітане? — Саро, лікаря Тарра до мене.
Так, сер.
— Місіс Коллінз? — Так.
Лікар Ерл Тарр. Капітан Джонс просив відвідати вас.
Я консультую його в справах, що стосуються підлітків. Можна ввійти?
Дякую, що знайшли час. Я вже почала думати, що він мені не вірить.
Ну що ж, я прийшов, щоб у всьому розібратися. А де дитина?
А, ось і він.
Гарний хлопчик, очі ваші, чи не так?
І ніс трохи схожий. Він у чудовій формі, не дивлячись на все,
що з ним було. Та він у вас справжній здоровань, місіс Коллінз!
Я подумала, що ви прийшли допомогти.
Так і є. Капітан Джонс сказав, що з дитиною відбулися
зміни фізичного характеру, він захотів, щоб я оглянув його
й розвіяв ваші материнські страхи.
Мої материнські страхи не через нього, тому що це не мій син.
Знаєте, кажучи таке, ви нескоро допоможете хлопчику
прийти до тями, погодьтеся.
Капітан Джонс щось казав про зміни зросту.
Так. Ходімо.
Стань туди.
Він на три дюйми нижче.
Що ж, немає нічого дивного, місіс Коллінз.
Відомо, що травми інколи можуть впливати на зріст дітей.
Враховуючи стрес, який він пережив за ці 5 місяців, його хребет
міг стиснутися. Таке буває нечасто, але цілком у рамках ймовірного.
А обрізання?
Ну, схоже, для спокусника це було важливо.
Хоча обрізання — це лише гігієнічна процедура.
Достатньо болісна в його віці, звідси й провали у пам’яті.
Я...
Бачте, є абсолютно точні медичні пояснення всьому цьому.
Але ви праві, що задаєте питання. Вам потрібно зрозуміти,
що й як змінилося в хлопчику за час його відсутності.
Чи можливо, щоб я могла не впізнати свого сина? Адже я мати.
Саме тому ви не можете бути об’єктивною.
Ви дивитеся на нього через призму неймовірно сильних емоцій,
а він уже не той, яким ви його пам’ятаєте.
Хлопчик не міг не змінитися.
Так з війни син приходить, але він ніколи вже колишнім не буде.
Але материнське серце, спонукуване інтуіцією та емоціями,
бачить ці зміни й відмовляється їх прийняти, кричить: це не мій син!
Але істину це не змінює.
Я би хотів перевірити свою теорію на об’єктивність, місіс Коллінз. А ви?
Це обурливо!
Заспокойтеся, заспокойтеся й послухайте мене.
Ні-ні, ви послухайте. Вислухайте мене, будь ласка.
Цей ваш лікар виставив мене перед сусідами як мати-зозулю,
яка не може навіть упізнати рідного сина.
І що же він з’ясував?
Він з’ясував те, що збирався з’ясувати.
З’ясував, очевидно, те, що ви йому наказали.
— Місіс Коллінз. — Адже це не...
Не варто через це панікувати.
Так, я, можливо, і панікую, але не через лікаря.
Я панікую через те, що ви даремно втрачаєте час,
замість того, щоб шукати мого сина.
Але його висновок вирішальний, місіс Коллінз.
Тоді я хочу отримати й спростувати цей висновок
перед тим, як його побачать.
— Чудово. — Так. Успіхів.
Я поїв, можна піти до себе?
Так.
На добраніч, матусю.
Не кажи так!
Не кажи так! Я не твоя мати!
Я хочу, щоб мій син повернувся.
Ти не мій... Ти не мій син!
Я... Я хочу, щоб мій син повернувся.
Я хочу, щоб мій син повернувся! Ненавиджу!
Я хочу, щоб він повернувся...
Даремно я на тебе накричала.
Ти ще дитина й навряд чи розумієш, що робиш,
який біль причиняєш. Просто ти маєш зрозуміти,
що мій син для мене дорожчий за життя.
Він усе, що я маю.
І що би не думали поліцейські, що би не думав увесь світ,
ти і я, ми обидва знаємо правду, адже так?
Ми обидва знаємо, що ти не Волтер.
Тобі лише потрібно сказати їм, що ти не мій син.
Тоді вони знову будуть його шукати.
Будь ласка.
Ми поговоримо завтра.
— Ало? — Це місіс Крістін Коллінз?
Так.
Мене звати Густав Бриглеб,
я пастор пресвітеріанської церкви Святого Павла.
Так, я чула ваші передачі, і мені подобається...
— Ви читали ранкову ’Таймс"? — Ні.
Що ж, тоді, можливо, вам варто подивитися,
а потім зайти до мене поснідати. Я вважаю, нам потрібно зустрітися.
Ало?
"Загадкова історія". За проханням поліцейського управління
Лос-Анджелеса лікар Ерл Дабл’ю Тарр, лікар-педіатр,
оглянув Волтера Коллінза, щоб виявити причини втрати ваги,
слабкості й пригніченості, які з’явилися
одразу після повернення хлопчика до матері.
Яка гарна фраза, чи не так?
"З’явилися після повернення хлопчика до матері".
Тобто вони не лише стверджують, що ви його мати, вони ще й натякають,
що ви якимось чином винні в цих змінах, і що поліцейське управління
стривожене здоров’ям дитини з того часу, як він у вас.
Дуже смачні яйця, спробуйте.
Я оглянув дитину, сказав лікар Тарр,
і переконався, що йому є, що розповісти.
Я впевнений, колись він розповість свою історію страху й болю,
але лише тому, хто йому повірить. Це те, чого зараз не вистачає,
віри в історію бідного хлопця. В процесі огляду я не знайшов нічого,
що би спростовувало висновок поліції.
Навіщо вам це?
Вони не хочуть визнавати, що зробили помилку
й знайшли зовсім не ту дитину.
Для тих, хто читає газети й має хоч краплю мозку, це очевидно.
На жаль, цього не можна сказати про половину читачів "Таймс".
Місіс Коллінз, головна місія всього мого життя — пролити світло на речі,
які поліцейське управління Лос-Анджелесу воліє приховувати.
Їхні методи роботи — насильство, образи, вбивства, корупція
й залякування. Вступаючи на посаду два роки тому, шеф Девіс сказав...
Ми маємо терміново очистити від банд вулиці Лос-Анджелеса.
Мені потрібні їхні мертві тіла, а не каяття.
Я звільню будь-якого офіцера, який буде поблажливим до злочинців.
Він обрав 50 найбезжальніших поліцейських, дав їм автомати
й наказав убивати всіх, хто встане їм на заваді.
Він створив "забійний відділок". Ані адвокатів, ані суду,
ані допитів, ані законних відставок, ані розслідувань.
Лише штабелі мертвих тіл. Тіла в моргах, тіла в лікарнях,
тіла на узбіччях доріг. І не тому, що поліція
бажала покінчити зі злочинцями, ні.
Це було зроблено, щоб покінчити з конкурентами.
Мер Краєр та пів-управління в долі.
Азартні ігри, проституція, торгівля спиртним.
Бо якщо дати людям волю робити все, що їм заманеться,
як виявив Отець наш Небесний ще в Едемі, вони будуть робити саме це.
У цьому поліцейському відділку не терплять заперечень, або незгоди,
або навіть сумнівів. А ви примушуєте в них сумніватися.
І їм це не подобається. Вони зроблять що завгодно, щоб вас зганьбити.
Я бачив їхню роботу багато разів, і прикидатися сліпим не бажаю.
Й тому покликав вас. Розповісти, в що ви зараз утручаєтесь,
і допомогти вам боротися, якщо ви наважитесь.
Святий отче, я поважаю все, що ви робите, й усі
ваші промови. Але я не борець. Я хочу повернути сина.
Місіс Коллінз, не одна дитина принесена в жертву чиїйсь користі
чи бездіяльності. На жаль, ваш син не перший.
Але якщо ви все-таки наважитесь, можливо, він буде останнім.
Довелося запломбувати дві дірки. Він опирався, але я його заспокоїв.
І?
У вашого сина між верхніми передніми зубами була щілина, діастема.
Розмір її був біля 1/8 дюйма.
У хлопчика в тій кімнаті такої щілини немає.
А само по собі це проходить? Вони скажуть саме так.
З віком так, буває, але між зубами Волтера була тканина,
яка б не дала їм зблизитися. Щілина не може закритися,
якщо не зробити операцію, та не видалити цю тканину.
А я кажу безперечно: в цієї дитини такої операції не було.
А ви могли б написати офіційний висновок?
Вибачте за грубість, але, дідько забирай, так.
Дія анестезії закінчується. А з іншого боку,
краще я спершу напишу. Дам милому малюкові час подумати.
Змінився до невпізнання. Ти знаєш, хто я?
Вчителька.
Навіть у вчителів є імена, назви моє.
Я не пам’ятаю. Я знаю вас, але не пам’ятаю, як звати.
Місіс Фокс. Сядь на місце.
Я сказала не "сідай", я сказала "сядь на місце", на своє місце.
Ти маєш пам’ятати, де воно, адже ти сидів там більше року.
Місіс Коллінз, якщо це ваш син, я з’їм указку.
Я не лише дам письмові свідчення, але й готова підтвердити це в суді,
або навіть президенту Келвіну Куліджу, якщо знадобиться.
Дякую.
— Я чекаю вас на радіо, ввечері. — Добре.
Успіхів.
— Коротке питання, мем! — Місіс Коллінз!
— Одне питання! — Місіс Коллінз!
Здрастуйте, мене звати Крістін Коллінз. Добрий ранок.
Добрий ранок.
10 березня мій дев’ятирічний син Волтер Коллінз зник. Після 5 місяців
розшуку в Лос-Анджелес привезли хлопчика з Декалба, Іллінойс.
Сказали мені та вам, що ця дитина — мій син. Але він не мій син.
Це була помилка поліції. Ось у чому причина, що хлопчик так змінився.
Я маю листи від вчителів та лікарів, які підтверджують, що він не мій син.
Копії листів друкуються, завтра ви їх отримаєте. Я надала поліції
всі можливості визнати помилку й повернутися до розшуку мого сина.
Але оскільки вони відмовилися, я вимушена звернутися до громадськості.
І я сподіваюся, що це переконає їх закінчити те, що вони почали,
й повернути мого сина додому. Дуже дякую.
Мареллі! Знайди цю Коллінз і притягни сюди.
— Біллі! Проведи її через задній хід. — Так, сер.
— Сюди, міс. — А чому через ці двері?
Капітан звелів. Там купа репортерів.
Присядьте, міс. Капітан Джонс вийде до вас.
Агов, хтось хоче зайнятися дзвінком із канадської поліції? Ібарро?
Вони що, лося загубили?
Просять депортувати підлітка, він тут нелегально, назад у Канаду.
Ніби живе в кузена на ранчо біля Ріверсайду, в Байневіллі. Береш?
— Добре, треба провітритися. — Ти диво!
Місіс Коллінз? Залиште хлопчика, про нього попіклуються.
Сядьте. Як же ви нас підставили, місіс Коллінз!
Ця справа перетворилася на головний біль для всього управління.
— Я не мала бажання нашкодити вам. — О, ні, звичайно ні.
Сказати репортерам, що ми одного хлопчика не можемо відрізнити
від іншого, це подяка за нашу роботу над цією справою!
Ідіотами нас виставляєте, так? Задоволені?
Звичайно, ні, я... Знайдіть мого сина.
Знаєте, в чому ваша біда, місіс Коллінз?
Ви намагаєтесь ухилитися
Що?
Сподобалося бути вільною, чи не так?
Що ж, не треба піклуватися про маленького сина. Куди хочу,
туди піду, роблю те, що мені заманеться, живу, з ким заманеться.
І тут ми знаходимо вашого сина, привозимо додому, але виявилося,
що ви відвикли від цього життя. І тоді ви створили цю схему.
Впхнути його країні, щоби країна ростила його, це так, правильно?
— Ні, це не так! — Ні?
Але дитина вважає, що він ваш син.
Навіщо він говорить це? Як він міг до цього додуматися?
— Я не знаю, але знаю, що він бреше. — Можливо, так, можливо, він брехун.
Але так уже його привчили. Ви обидва природжені брехуни.
Ви брехуха, від вас самі неприємності,
й вам не місце на вулицях Лос-Анджелеса!
Зачекайте!
Мені незрозуміло, ви брешете й знаєте це, або навіть не розумієте,
коли кажете правду, а коли брешете? Що вірніше?
Ви паскудна мати або просто здуріли, тому що інших варіантів я не бачу.
— Я більше не стану це слухати. — Вам експерт потрібен чи лікар?
Я можу покликати. Сестро!
Місіс Коллінз, ви все ще наполягаєте, що цей хлопчик— не ваш син?
Так, наполягаю.
— Не опирайтеся. — Що? Ні!
— Тихо, а то буде боляче. — Що ви робите?
— Стійте спокійно. — Ні, так не можна!
Доправте затриману в окружну лікарню, в психіатричний відділ.
Що?
Запишіть: обвинувачувана стверджує, що поліцейські обманом підкинули їй
дитину, яку видавали за її сина, хоча насправді це не він. Виведіть.
— Ні, ні, я не хочу, ні... — Йдіть за мною.
ПАТРУЛЬ
Місіс Коллінз звернулася до нас 10 березня 1928 року.
Вона повідомила про зникнення її сина Волтера.
Хлопчик був відсутнім до серпня того ж року.
З моменту його повернення вона скаржилася, що її сина досі немає
й вимагала продовжувати розшук. Хвора на параною,
манію переслідування, намагається піти від реальності.
Може становити загрозу для себе та інших.
ГОЛОВНА ОКРУЖНА ЛІКАРНЯ ЛОС-АНДЖЕЛЕСА ПСИХІАТРИЧНИЙ ВІДДІЛ
Рекомендовано примусове психіатричне лікування,
до повного усунення симптомів.
— Ще одна за кодом 12. Ім’я? — Коллінз Крістін.
— Ні, ні, послухайте, це помилка... — Хто її направив?
Капітан Джей Джей Джонс, відділ розслідувань. Тихо, тихо!
Зачекайте, будь ласка, поліція хоче мені помститися!
Для буйних у нас є гамівні сорочки. Одягти?
— Ні, мем. — Тоді поводьтеся пристойно. Код 12.
О, Господи...
Ні!
Досить!
— Розсуньте ноги. — Що?
Ширше.
Ні! Ні!
Заходьте. Це ваша палата. Лікаря сьогодні нема, завтра він вас огляне.
А можна поговорити з кимсь із адміністрації?
— Не належить. — Моя кімната, ні-ні, це моя кімната!
— А подзвонити можна? — Дзвінки лише за гарну поведінку.
Вам не дозволені радіо, книги, газети, журнали й гострі предмети.
— Для вашого же блага. — Так, так. Слухайте, я...
Моя кімната, ні-ні, це моя кімната.
Моя кімната, ні-ні, це моя кімната!
Моя кімната. Моя кімната! Моя кімната! Моя кімната!
Це моя кімната!
— Зламалися? — Просто перегрілася.
Треба почекати трохи.
Не підкажете мені, як проїхати на ранчо Норткотта? Це біля Байневілля.
А, ранчо Норткотта...
Так, так, ви майже приїхали.
Вам потрібно їхати цією дорогою на захід, я думаю, дві, ні, три милі,
потім поверніть праворуч,
і ця дорога приведе якраз туди.
— А там щось не так? — Ні. Ми розшукуємо підлітка.
— Дякую. — Не варто.
Є тут хтось?
Агов. Агов!
Агов! Іди сюди!
Стій!
Це поліція. В мене ордер на арешт Сенфорда Кларка!
Відчини двері або відійди!
Гей, досить! Стоп, досить!
Замри! Замри, а то розмажу по підлозі! Досить!
— Добре. — Давай руки.
— Давай. — Господи.
Та що з тобою, хлопче? Битися з копами незаконно.
Що, посадити можете?
Тебе просто вишлють назад до Канади, синку. Це не боляче.
Що?
Не можна ж стирчати в Штатах усе життя, хлопче.
— Нема звісток від місіс Коллінз? — Вона не дзвонила.
Їдьте до неї й переконайтеся, що з нею все гаразд.
Якщо її немає, запитайте в сусідів, може, вони щось знають.
Так, зрозуміло.
А тепер привітаємо преподобного Густава Бриглеба
з церкви святого Павла.
З вами пастор Густав Бриглеб із пресвітеріанської церкви святого
Павла у передачі "Слово Боже" на радіо Кей Джі Еф. Доброго вечора.
Я сьогодні запросив до нас гостю, але, можливо, щось її затримало.
Й оскільки вона збиралася розказати вам про те,
що повідомила сьогодні журналістам, я постараюся зробити це замість неї.
Я розповім про те, що трапилося, й буду говорити з вами про це
кожного вечора в цій передачі, доки дехто не прийме відповідних заходів.
Поїзд №45 прибуває на другу колію за 5 хвилин.
Добридень. Я хочу взяти квитка до Канади.
Альберти чи Ванкувера, мені все одно.
Сьогодні дальніх поїздів уже не буде. Але ви можете доїхати до Сіетла,
а там пересядете на місцевий або на машині через кордон.
— Що ж, це чудово. — Туди й назад?
— В один бік. — 15 доларів.
Ясно.
— Ось. — Тримайте. Дякую. Щасливої дороги.
Добре.
Сніданок за півгодини.
Міс, я хочу побачити лікаря.
Їдальня в кінці коридору. До лікаря підете, коли викличе.
Потрібно їсти. Їсти — це нормально.
Потрібно робити все, щоб виглядати нормальною. Це єдиний шанс.
— Мене звати Керол Декстер, а вас? — Крістін. Крістін Коллінз.
Я бачу, ви не хочете, але постарайтеся доїсти.
Я вже чула. Ви тут за кодом 12? Прислали з відділку?
Лікарі й персонал упевнені, що якщо вас відправила поліція,
то тому є вагомі причини.
Не було ніякої причини. Я абсолютно здорова й можу це довести.
Як? Будете намагатися здаватися нормальною,
вас уважатимуть божевільною.
Як ви багато посміхаєтеся, вирішать, що у вас марення або істерія.
Якщо не посміхаєтесь — депресія. Не проявляєте емоцій,
отже, ви замкнулися, і тоді ви потенційний кататонік.
— Бачу, досвід у вас є. — Так. Не зрозуміли?
Я також за кодом 12. І ви, і я, ми тут через одне.
Ми обидві роздратували копів.
Бачите он ту леді? Вона була дружиною копа, який її бив.
А коли вона заявила про це, він її відправив сюди. А ось ще одна.
Поліцейські скалічили її брата. Вона вирішила повідомити про це в газети,
але варто було їй спробувати...
А ви?
Я... працювала вночі.
Тобто, я працювала вночі.
— Так. У клубах. У центрі міста. — Пробачте.
І в мене був клієнт, який мене бив і не міг зупинитися.
Я подала скаргу, й виявилося, що він був копом.
— Отямилась я вже тут. — Але це жахливо.
Жартуєте? Всі знають, що жінки нікчемний народ.
Завжди одні емоції, немає логіки, в них дві звивини в голові.
Спробують сказати щось неприємне, є відповідь: "Нахрін збожеволіли?"
Прошу вибачення.
Якщо ми психи, нікому не треба нас слухати.
Ну хто повірить якимось божевільним тіткам, які бажають
знеславити честь і гідність офіцера поліції?
Опинившись тут, ми або заткнемося й будемо смирними,
або вже додому не повернемося.
Або повернемося так.
Перестань. Перестань. Досить! Досить.
Будь ласка.
— Кларк. Сенфорд Кларк. — Я.
Прийшли твої документи. Тебе депортують до Канади, Кларку,
післязавтра. А там поліція вирішить, що з тобою робити. Сподіваюся,
ти добре запам’ятаєш, що не можна кордон переходити нелегально, друже.
Зачекайте. Я хочу поговорити із тим, хто привіз мене.
Думаю, в нього є справи важливіші, ніж...
Будь ласка. Це важливо.
— Крістін Коллінз. — Так.
Місіс Коллінз. Лікар Джонатан Стіл, прошу, сідайте.
Сподіваюсь, умови в клініці влаштовують вас?
— Так. — Справді?
— Зазвичай спочатку буває важко. — Так, дійсно.
Важко звикнути, але мені цілком зручно.
Так, вони взяли у вас кров на аналіз...
Реакція Вассермана. Вони сказали, перевірять на сифіліс,
чи немає інфекції мозку.
А те, що вас хтось перевіряє на сифіліс, вас не образило?
Ні, адже це стандартна процедура, тому ні.
Так, це стандартна процедура. Ми все маємо перевірити.
Я розумію, що комусь буває
від цього не по собі, але так потрібно.
Тут написано, що ви думаєте,
що поліція замінила вашу дитину фальшивою.
Ні, він не фальшивий. Але він не мій хлопчик.
Вони знайшли не ту дитину, мого сина досі не знайдено.
Що ж, це дивно, тому що я бачу тут статтю в газеті,
і ось фотографія, де ви стоїте, обіймаючи вашого сина.
— Адже це ви на фотографії? — Так.
— Так? — Так.
Отже, тоді це був ваш син, а тепер уже ні?
І давно це з вами — люди раптом змінюються, стають не тими,
ким вони були раніше?
— Люди не змінюються. — А діти, по-вашому, не ростуть?
Ні, я...
— Поліція, вони вас не переслідують? — Ні, звичайно.
Ні, звичайно. Поліцейські для вас стараються?
— Так. — Справді?
— Так. — Досить дивно.
Адже коли вас привезли, ви сказали сестрі, що поліція
хоче вам помститися. Немає сумнівів, або наша старша сестра
й наші інтерни також вас обмовляють, або ви щось плутаєте.
І часто ви не можете
відрізнити реальність від своїх фантазій, місіс Коллінз?
Пробачте, що викликав у таку погоду, детективе,
але хлопець наполягав на зустрічі.
Добре, послухаю, що скаже, й додому, сушитися.
Там так ллє, що я наскрізь промок. Була б користь.
Знову ти?
Подивимось...
Ну?
— Це не просто, ясно? — Хіба?
Думаєш, йти сюди під проливним дощем було легше?
Мій кузен, Ґордон Норткотт, хазяїн ранчо, де ви знайшли мене.
Він дозволив там пожити, якщо я допоможу йому на ранчо.
Ну, вести господарство. Сказав, я можу жити, скільки захочу.
Я так думав, що й піти завжди зможу.
Тобто ти жив, наче полонений?
Маячня. Коли я приїхав, ти там вільно бігав і запросто міг утекти.
— Ні. — Так у чому ж справа?
Жалісна історія, чому ти в країні нелегально?
— Ні, зовсім не це! — На казки в мене немає часу.
— Слухайте мене! Він сказав... — Що? Що він сказав?
Сказав, якщо я намагатимуся втекти від нього, він уб’є мене!
Слухайте, ви не розумієте, який він! Що ми...
Що ми робили, до чого він мене примушував!
Ну добре. Тоді почнемо спочатку.
До чого примушував?
— Ми вбивали дітей. — Що?
Присягаюсь, я не хотів цим займатися, він наказував йому допомагати!
Сказав, якщо не допомагатиму, він і мене вб’є!
Слухайте, ви маєте допомогти мені.
Мені так страшно, я не хочу в пекло за вбивство дітей!
Ти... Що за діти? Пробач, про що ти взагалі говориш?
Я не знаю, я не можу назвати імена!
Імена? Їх багато? Скільки було дітей?
Скільки всього?
Біля двадцяти.
— Ти брешеш. — Ні! Присягаюся, це правда!
— І ви вбили двадцять дітей? — Так! Приблизно стільки...
Я потім припинив рахувати.
Ґордон казав, начебто один чи двоє втекли...
— Але... — Ні.
Не можна взяти й убити двадцять дітей, ясно?
Ми вбили. Ми вбили.
Як?
Ми тримали зазвичай одного чи двох.
Але бувало, їх набиралося троє.
Я завжди знав, коли ми готувалися до цього.
Помити машину. Почистити проводи.
Перевірити двигун.
Він боявся...
Поїхали!
Що машина може заглухнути. Й нас спіймають.
Кожного разу ми з ним їхали в нове місце.
Ніколи не були в одному районі двічі.
Іноді їздили по колу годинами, поки когось не знаходили.
А, ось ти де. Ми вже тебе ошукалися.
— Справді? — Ще б пак!
Слухай, твої родичі в аварію потрапили.
Нас відправили за тобою, їм зовсім погано.
Поліція повезла їх у лікарню, але шукати тебе в них не було часу,
й ми обіцяли їм допомогти.
Давай. Так, залазь швидше.
Зараз ми відвеземо тебе в лікарню, прямо до твоїх родичів.
Знаєте, зазвичай діти не сідають у машину до чужої людини.
Але якщо в ній дитина...
Який молодець. Посунься. Посунься, Сене.
Все простіше.
Ну ось, тримайтеся міцніше. Буде довга дорога.
Вони бачили мене й думали: з ним же все гаразд...
Полетимо, наче птахи!
І зі мною так буде.
Від цього мені кожного разу хотілося померти.
На ранчо він їх у курнику замикав.
Що, зголодніли? Дивися за дверима, Сенфорде!
Гей, дивися за дверима!
— Що з вами? — Ні!
Боляче не зроблю. А ви боїтеся, що зроблю?
— Ні! — Я боляче не зроблю.
— Ні, ні, будь ласка! — До мене! Я вас не ображу.
Іноді він їх одразу кінчав.
А в інші дні чекав.
Привозив якнайбільше. І коли набиралося
четверо або п’ятеро...
— Ні, будь ласка! — Що ні? Що ні?
Йди сюди! Давай, давай! Сенфорде, не зводь очей із дверей!
Боляче не буде. Не бійся!
Він... Іноді він залишав одного чи двох живими.
Напівмертвими. А мені казав: поріши їх, хлопче!
Поріши їх усіх, а то я тебе порішу!
І я це робив. Я вбивав їх.
Я не хотів. Але я вбивав. Я робив це, Господи...
Я вбивав їх...
— Агов... — О, Господи...
Слухай мене. Ті діти,
якби ти їх побачив, ти міг би впізнати когось?
Я не знаю. Можливо.
Я не оновлював їх давно, але все ж таки...
Тут мають бути. Ти подивися на них, добре?
Якщо когось упізнаєш, клади фотографії сюди, на стіл.
Пробачте!
— О, Боже... — Я не хотів, він мене примусив...
Волтер КОЛЛІНЗ. ВІК: 9. ЛОС-АНДЖЕЛЕС.
Дідько...
Ось цей. Подивися.
Ти впевнений?
Впевнений.
— Що ж це коїться... — О, Боже...
— Господи... — Що ж це коїться!
От сучий син!
Господи...
Він вигадує. Що з твоєю головою, Лесе?
Двадцять дітей, сер.
Він тебе за носа водить. Знає, що вляпався й вигадує
страшилки про те, як його примусили залишитися в країні.
При всій моїй повазі, сер, мені так не здається.
Він не такий, він... Зараз він до смерті наляканий.
Він вибрав Коллінза, а ми його знайшли, пам’ятаєш?
Ти газети не читаєш?
ЗШАЛЕНІЛА МАТИ ВИМАГАЄ ВІД ПОЛІЦІЇ ЗАБРАТИ НЕПРАВИЛЬНУ ДИТИНУ
А може, читав сьогодні?
Пробачте, капітане, але він знову тут.
— Хто? — Преподобний Бриглеб.
Він хоче знати, що з Крістін Коллінз.
Можете сказати цьому лайну в сутані, щоб забирався
по-доброму, або я його арештую за участь у безпорядках.
Я намагалася. Він сказав, що не піде. Ані він, ані його друзі.
Що?
Якого дідька?
— Дідько, що відбувається? — Капітане?
Ібарро, слухай мене. Нічого не роби, повертайся.
Сер, політика управління вимагає від нас
розглядати всі заяви про вбивства. Адже це діти, ви розумієте?
В управлінні політикою займаюсь я, а я наказую:
тягни зад до мене й захопи щеня, ясно?
Нікому ані слова, а хлопця одразу сюди, зрозумів? Жодного слова!
Капітане Джонсе, я хочу знати, що ви зробили з Крістін Коллінз.
Тільки не треба брехати й викручуватись.
Усі сусіди бачили, що з дому її вивезли поліцейською машиною.
Місіс Коллінз помістили в спеціалізовану клініку
в зв’язку з психічним розладом.
— З чим? — Її лікують найкращі лікарі в місті.
А зараз вибачте.
— Наступна. — Не стійте, проходьте.
— Навіщо? — Взяти ліки.
— Навіщо мені ліки? — Наступна.
— Воно допоможе вам розслабитися. — Я не хочу розслаблятися.
Ми можемо вас примусити, якщо ви цього хочете!
Я не знаю, що це! Лікарю Стіл! Лікарю Стіл!
— Я розумію, ходімо. — Рухаємося, рухаємося.
Я не буду приймати ліки, я абсолютно здорова, вони мені не потрібні.
Ви абсолютно здорові?
— Ні, ні, я не хвора. — Не хворі? Здорові?
Так. Я здорова.
Тоді вам залишається підписати ось це.
Тутви засвідчуєте, що помилялися, коли стверджували, що знайдений
поліцією хлопчик— не ваш син. До того ж, ви засвідчуєте, що поліція
вчинила правильно, помістивши вас сюди
й не несе ніякої відповідальності. Тримайте.
Ні, я не буду. Я не підпишу це.
Ваш стан не покращився. Погоджуйтеся.
Підпишете й завтра вранці підете додому.
Але я не помилялася. Це не мій син. Мого сина досі не знайдено.
Місіс Коллінз, ви надто збуджені.
Так, я!.. Так, але це... Я не підпишу, тому що він не мій син!
— Санітаре! — Він не мій син!
— Санітаре! — Мій син зник!
У пацієнтки істерика. Прослідкуйте, щоб її заспокоїли. Уведіть.
— Так, сер. — Ні! Ні!
Санітари, потримайте її! Сестро!
Не відвертайтеся! Відкрийте рота!
Відкрийте свого рота! Ковтайте!
— Досить! Відпустить її! — Назад!
— Відійдіть! Заберіть її звідси! — Не втручайтеся!
Це не ваша справа, її привезла поліція, слухайте всі!
Не хочете неприємностей, не лізьте в це!
А тобі що, проблем із законом не вистачає? Адже ти повія, чи не так?
— Напад на персонал? У процедурну! — Ні! Ні!
Не треба! Відпустіть! Ні!
Ні, не хочу! Не треба!
Волтер КОЛЛІНЗ. ВІК: 9. ЛОС-АНДЖЕЛЕС.
— Вибачте, я його забираю. — Як?
Його потрібно допитати. Вперед.
Бреді, Розе, забираю вас на підстраховку. Поясню по дорозі.
Так, сер.
Не варто було цього робити.
Мені хотілося його вдарити.
Я зробила два аборти.
Мені не дали зберегти цих дітей.
В мене не було шансів поборотися за них.
— У тебе є. Не здавайся. — Не буду.
Відправ їх усіх туди, куди кінь не пройде.
Для леді це не найкращий вираз.
Дідько. Іноді це справді найслушніший вираз.
Хіба?
Коли тобі вже немає, чого втрачати.
Ви не повинні бути тут.
— Сиди тут. — Перевір будинок. А ти сарай.
— Все чисто. — Тут нікого.
Принеси лопату.
Добре, ходімо.
Ходімо.
Покажи мені.
Давай, показуй.
— Це тут? Ти впевнений? — Так.
Копай.
Закопував ти, ти й викопуй.
Ну ж бо, починай. Ти мене чув? Копай.
Боже...
— О, ні... — Господи...
Доповідайте. Коронер та вся поліція округу
мають бути тут протягом години.
Складіть орієнтування на Ґордона Стюарта Норткотта.
Інформація в машині. Працюйте.
Досить, синку.
Добре, кидай, вже все. Гей, не треба.
Тепер ми цим займемося. Тепер ми...
Тепер це наша справа. Вже все.
Все позаду, хлопче.
Все. Все. Все закінчилося.
Історію.
Залиште нас.
Чули? Давайте, розходьтеся.
Ліки досі не бажаєте приймати добровільно?
Шість днів, місіс Коллінз, і немає прогресу.
Думаю, час спробувати сильніші засоби.
Якщо, звісно, ви не готові довести протилежне,
підписавши це.
Йди туди, куди кінь не пройде.
У процедурну.
Я хочу поговорити з кимось із начальства, негайно!
— Вибачте? — Хто тут керує?
Відкрийте.
Я головний лікар.
Тобто той, хто тут замкнув місіс Коллінз?
О, вибачте, сер, ми не обговорюємо справи пацієнтів.
О, ще й як обговорите, коли це побачите. Читайте.
— Сер! — Читайте.
— Стоп! — Що?
Місіс Коллінз, востаннє: ви готові підписати цей документ?
Ні.
Ви вільні.
Що?
Перевдягніться в сусідній кімнаті, ми принесли ваш одяг.
— Одяг? — Так. Все вірно.
Йдіть.
У РІВЕРСАЙДІ ЗНАЙДЕНО ВБИТИХ ДІТЕЙ
Жах.
Сестро, я вимагаю показати записи, що стосуються місіс Крістін Коллінз.
Я хочу бачити всі до єдиної, чуєте мене? Негайно.
І підкажіть, коли її виписують.
Прокат на західному узбережжі!? Роблять п’ятдесят третю пробіжку!
У Ріверсайді знайдено вбитих дітей!
Серед мертвих — дитина Коллінз!
Місіс Коллінз, мені дуже шкода.
Капітане, ваші зусилля у справі Крістін Коллінз
зробили з усього нашого управління посміховисько.
Нас можуть навіть притягнути до
громадянської кримінальної відповідальності.
Ніхто не міг знати, що відбувається на цьому ранчо, сер.
Ані я, ані навіть у місцевому управлінні шерифа.
А у випадку із цією матусею я все ще певен,
що її дитини немає серед тих, хто загинув у Байневіллі.
— Немає? — Немає.
На багатьох фотографіях зниклих дітей були
дуже схожі на нього. Хлопчик міг переплутати.
Можливо, й міг. Але з’ясовувати, так це чи ні, кому це треба?
Сер?
Мер хоче все це забути. Я хочу це швидше забути.
Можна це зробити, якщо ви припините стверджувати, ніби Волтера Коллінза
не було серед убитих дітей на цьому клятому ранчо!
Адже якщо дитина, яку ви знайшли, не Волтер Коллінз
і його немає на тому самому ранчо, тоді, біс забери, де він?
Люди запитають, чому ми його не знайшли. Чому не робимо нашу роботу?
Але, якщо, з іншого боку, він був або міг бути серед нещасних хлопчиків,
убитих у Байневіллі, тоді ці неприємні питання припиняться.
Вам доведеться визнати помилку й змиритися з тимчасовим приниженням.
Це краще, ніж жити з хронічними проблемами. Згодні, капітане?
— Так, сер. — Хлопчик зник майже рік тому.
Існував би шанс його знайти, він би давно знайшовся.
Потрапив він на те ранчо чи ні, правда в тому, що зараз він,
швидше за все, мертвий, і його мати має право знати правду, правильно?
— Так, сер. — Добре. Це все, капітане.
Якщо не хочеш говорити, не треба. До суду він посидить у в’язниці.
Зачекайте, я нічого не зробив. Адже мене тоді тут не було.
Видавши себе за Волтера Коллінза, ти завадив поліції розслідувати
викрадення дітей та вбивства. Ми можемо притягти тебе за співучасть.
А в’язниця, знаєш, це гірше за дитячу колонію чи притулок.
Значно гірше.
Зі мною так не можна. Я дитина.
Сенфорд Кларк не набагато старший. П’ятнадцять. І він сяде.
І на вбивць, і на їхніх співучасників чекає в’язниця, це всі знають.
Забирайте його. Я вмиваю руки.
Зачекайте! Я у в’язницю не хочу.
Поговоримо?
Я... Тут, у Лос-Анджелесі знімають фільми з Томом Міксом.
Я подумав, якщо я його тут зустріну, можливо, він прокатає мене на коні.
Його коня звуть Тоні. Що, не знав?
— Як ви почуваєтеся? — Добре.
Поліцейські чергують на вулиці.
Здається, вони бажають знати, як ви поведетеся далі.
— Піду додому. — А далі?
Буду думати про те, як вони жінок приховували, як вони
рятували Волтера... Я часто говорила йому: сам не лізь у бійку,
але відповідай. Не я почала цю бійку, але я її закінчу.
Місіс Коллінз, ви зараз, так уже вийшло, в центрі уваги газет,
і навіть поліція не зможе наважитися відкрито переслідувати вас.
Але будьте обережні, вони дуже скоро змінять тактику,
якщо відчують, що їм щось загрожує. Дуже скоро, повірте.
Чи можна мені зробити гірше? Ні, не можна.
Я піду додому.
ВАНКУВЕР, КАНАДА. 20 ВЕРЕСНЯ 1928 РОКУ.
Сестричко!
Ґордоне! Я й не знала, що ти повернувся до міста.
Так. Я тут уже кілька днів і хотів зробити сюрприз. Ти рада мені?
Так. Так, звичайно, заходь.
А де моя маленька племінниця?
Вона поїхала до міста. Вона повернеться ввечері. Боб тут.
Добре. Я хотів залишитись у вас на кілька днів.
— Залишитись? — Так.
Слухай, я хотів прийняти ванну. Це була довга подорож.
— Потрібно відмитися. — Так, вірно.
Дякую.
Це він? Йди до сусідів. Я викличу поліцію. Швидше!
Оператор. З ким з’єднати?
— Він тут, сер! — Обійдіть ззаду. Тримайте вікно!
Так, сер!
Місіс Коллінз, я хочу представити вам свого друга, містера Ханна.
Місіс Коллінз, я глибоко співчуваю вашій втраті.
Ми можемо увійти?
Я вдячна за співчуття,
але поки що точно не встановлено, що там був і мій син.
Змиритися з цим нелегко.
З того часу, як я втратив дочку, 5 років минуло,
але й зараз, часом, я кажу собі: "Потрібно обговорити це з Клодін".
І згадую, що її вже немає.
Сідайте.
Я весь ранок була на телефоні, мені телефонували з поліцейської комісії.
Вони сказали, що я не можу свідчити на їхніх слуханнях, що немає потреби.
Я знаю. За моїми даними, поліцейська комісія збирається заявити,
що ні на Джонсі, ні на управлінні немає абсолютно ніякої провини
і вся відповідальність лежить на дитині.
І на вашій неадекватній поведінці,
що змусило їх відіслати вас до клініки заради вашої ж безпеки.
Мені потрібно взяти адвоката? Подати позов до суду?
Я звертався до хорошого адвоката,
якому вдалося чотири рази виграти позов проти міста,
але в нас не вистачить грошей, щоб найняти його.
Зрозуміло.
Ось чому я займуся цією справою.
Для мене честь захищати вас, місіс Коллінз.
За п’ятнадцять років практики я не зустрічав нікого,
хто боровся б так відчайдушно, як ви.
У такій юридично очевидній справі.
Дякую вам.
— Так? Ви... — Мене звати С.С. Ханн.
Це судове розпорядження про негайне звільнення всіх жінок,
які були поміщені сюди за кодом 12.
А це офіційний запит про причини їх утримання в лікарні.
Я прошу вибачення, але головного лікаря немає й до ранку не буде.
Мадам, я висловлюсь зрозуміліше: або ви випустите тих, про кого йде мова
в цьому ордері, або побачите себе по той бік грат, до того ж без ключів.
— Я не дозволю робити тут... — Мадам, відійдіть з дороги.
Містере Норткотте, за що вас заарештували?
Зі мною все гаразд.
Приємно було прокатитися, щоб ви знали. Це була чудова прогулянка.
Поліцейські мене всю дорогу розважали. Було мило.
— Скільки ви переховувалися? — Що ви робили, щоб вас не схопили?
Нічого не робив. Ні.
Ви бачили свої фотографії в газетах?
Я й не знав, що мене хтось ловить. До останніх днів.
— І навіть не ховався! — Скільки прожили в Ріверсайді?
На багажі й зараз мої ініціали, хлопці!
А ви знаєте, чому вас розшукувала поліція?
Ні. Мені здавалося, краще буде в них не запитувати.
Ви каєтеся?
Ви хочете що-небудь сказати батькам убитих дітей?
Ні, навіщо?
Поверніть сюди...
Майоре Краєре? Як несподівано.
Як і це.
Повістки, запити про відставку та ще низка приємностей від містера Ганна
і його нової клієнтки, Крістін Коллінз.
Можете не поспішати їх читати,
ваші примірники, певне, незабаром прибудуть.
Міська рада теж вирішила вивчити цю справу. Й почне негайно.
Хай йому грець!
Мені здавалося, ви вирішили питання.
Це рік виборів і мені не потрібні такі неприємності.
Ми вирішимо питання, сер. Я вже пояснив капітану Джонсу, що робити.
Боюся, він не зможе це владнати.
Зараз його каяття вже не буде достатньо, Девісе.
Що якщо нам його прибрати зі сцени? Ну, тимчасово.
Це допоможе заспокоїти людей до кінця слухань.
Що відбувається?
Не чули? Я в житті не бачив такої демонстрації.
Демонстрації?
Так, по справі Коллінз, уявіть собі.
Ганьба! Ганьба!
О, Господи.
Ганьба судді! Ганьба судді!
Містере Гаррісе.
Як бачите, несповідимі шляхи Господні, місіс Коллінз.
— Ганьба! — Воістину несповідимі.
Пані та панове, прошу вашої уваги.
Сьогодні в цій залі людей зібралося більше, ніж коли-небудь раніше.
Тому прошу вас утриматися від будь-якої демонстрації.
Ми зібралися, тому що хочемо знати всі факти по цій справі.
Кожен має бути почутим. Нехай навіть на це піде тиждень.
Містере Торпе, я не бачу членів поліцейської комісії.
Хто-небудь із поліційного управління в залі є?
Шеф поліції Девіс тут?
Капітан Джонс тут?
Місіс Коллінз, а чи не перейти нам через вулицю? Це близько.
— Так. — Я гадаю, ви повинні це побачити.
Що ж, не хотілося б із самого початку оголошувати перерву,
але доведеться зробити декілька дзвінків.
Поліція вирішила провести цей процес поза чергою,
хочуть уникнути хаосу, який зараз коїться на тому боці вулиці.
Прошу вибачення.
Місіс Коллінз, я Лін Клей.
— А це мій чоловік, Джон. — Здрастуйте.
Я лише хочу висловити своє співчуття.
Те, через що нам довелося пройти, коли зник наш син Девід,
було жахливо. Зараз це...
Але з вами поліція зробила таке, чому просто немає назви. Немає назви.
Прошу всіх встати.
— Прошу сідати. — Приставе.
Я, я в газетах вас бачив.
Яка ви хоробра, що так боролися з поліцією.
Вибачте.
Обвинувачуваний, прошу, встаньте.
Ґордоне Стюарте Норткотте,
ви обвинувачуєтеся в скоєнні трьох вбивств першого ступеню.
А також ще сімнадцяти вбивств, за якими поки що ведеться слідство.
Визнаєте?
О ні, я не винний.
Можете сісти, містере Норткотте.
Оскільки обвинувачуваний має схильність до подорожей,
застава призначена не буде.
Суд заслухає вступні промови боків завтра.
Про те, що Волтер Коллінз зник, ми отримали заяву 10 березня цього року.
Ми організували федеральний розшук.
І вісімнадцятого серпня отримали телеграму про те,
що дитина, яка відповідає опису Коллінза, знайдена в Декалбі.
Під час допиту хлопчик зізнався, що він Волтер Коллінз,
і ми вжили заходів, щоб його доставили назад до Каліфорнії.
І місіс Коллінз сказала вам, що це не її син?
Так, вона відмовлялася його впізнавати,
не дивлячись на докази, які вказували, що це він.
Але як ми далі змогли переконатися, вона мала рацію.
Тоді чого раптом ви направили її на психіатричне обстеження?
Той був хлопчик чи ні, це ніяк не вплинуло на моє рішення.
У цей період вона дивно себе поводила.
Вона мала вигляд якийсь відсторонений, загальмований.
Особливо, коли спілкувалася з хлопчиком,
якого ми привезли з Декалба.
І під час наших подальших розмов із нею її поведінка дуже...
Дуже мене хвилювала.
І я направив її під нагляд лікарів,
у відділ психіатрії окружної лікарні Лос-Анджелеса.
Що, ось так: достатньо ворухнути пальцем,
і жінку без причини кидають до божевільні?
Не кидали її.
Кожній сім’ї в цьому місті загрожує небезпека.
Адже капітан поліції може викликати жінку до відділку,
а 5 хвилин по тому за його розпорядженням
вона буде кинута до психіатричної лікарні!
Не кидали її. Не кидали її. Не кидали її!
А що було, капітане?
Ми її не кинули, а доставили.
Доставили, кинули — не важливо, яке дієслово, капітане.
Набагато важливіше, що на її затримання у вас не було ордеру.
У мене в руках копія документу.
Це свідоцтво про неадекватність, оформлене по справі:
"Штат Каліфорнія проти Крістін Коллінз".
— Хто його підписав? — Я.
Тоді перевіримо, чи вірно я все зрозумів.
Жінку направили до психіатричної лікарні без ордеру,
тому що ордеру не було.
А коли через декілька днів він усе-таки був виписаний,
підписувати його або йти до судді не було потреби,
тому що вона вже знаходилась у клініці!
— Усе так, капітане? — Технічно так.
Ці крайні заходи були потрібні, оскільки ми опинилися...
Опинилися в украй складній ситуації.
Хіба ми винні, що повірили заяві дитини, що її звати Волтер Коллінз?
Ні.
Знаючи, що син знайдений, і бачачи її дивну поведінку,
хто би тоді не вирішив, що в неї з головою щось не так?
— Тому що вас не слухалася? — Ні, тому що вона не слухала!
Тому що вражала своєю впертістю,
тому що, тому що вона намагалася все робити самостійно,
заважаючи досвідченим людям працювати! Тому що непокора...
Тому що вона хотіла врятувати свого сина!
Дитину, яка могла би залишитися живою,
якби ви не витрачали дорогоцінний час,
заперечуючи, що допустили промах!
Погодьтеся, так усе й було, так?
І в якусь мить, доки все це відбувалося,
Волтер Коллінз був жорстоко вбитий.
Так само, як і 19 інших хлопчаків.
На ранчо Норткотта в Байневіллі.
Скажіть, це вірно, капітане?
Так воно й було.
Більше питань немає.
І ось, нам не без труднощів вдалося встановити особу цього хлопчика,
який зумів спричинити всім нам немало неприємностей.
Це Артур Хатчінз із Седерапіда, штат Айова.
Ми також заарештували людину,
яку підозрюють у вбивстві справжнього Волтера Коллінза.
Таким чином ми вирішили
дві найграндіозніші загадки в історії міста.
Я сподіваюся, представники преси звернуть увагу на нашу хорошу роботу,
а не тільки на помилки, які часом трапляються.
Джентльмени, знайомтеся:
справжня мати цього хлопчика, місіс Дженет Хатчінз.
О, Артуре!
Сподіваюся, ви з ним не змучилися?
О ні, аніскілечки. Як стосовно знімків, друзі?
Чудово, ось так. Неперевершено, сюди. Ще раз, дякую. Й ще один раз.
Місіс Хатчінз,
місіс Коллінз, жінка, в якої він жив,
просила передати вам цей одяг, він його носив.
Дякую, це приємно.
Ти задоволений, Артуре?
Скажи офіцерові "дякую".
Навіщо він мені? Нехай комусь віддасть.
Бойовий у вас малюк.
Це не я придумав, це поліція.
Те, що я Волтер Коллінз, вони казали, це була не моя ідея.
— Не моя. — Йди, йди звідси.
Так, він звинувачує поліцію в своїх витівках. Дорослі роблять те ж саме.
Бережи себе, Артуре.
Бажаємо успіху.
Гаразд, хлопці, все на сьогодні.
Десятого березня, коли я повернулася додому,
мого дев’ятирічного сина Волтера там уже не було.
Капітана Джонса ввела в оману інформація, якій він довіряв.
В Волтера Коллінза була діастема, а в того її не було.
Він не бував у моєму класі, я можу це легко довести.
Ми покладалися на наших добрих друзів із поліцейського управління,
які допомагали нам виявляти тих,
чия зухвала поведінка була соціально неприйнятною.
Приблизно на три дюйми нижче останньої відмітки Волтера.
Знімки підтверджують те, що сказав мені
Сенфорд Кларк. Фактично, він допомагав убивати цих дітей.
Дякую, детективе.
Панове присяжні,
я прошу вас уважно подивитися на надані фотографії.
Без усякого сумніву,
вони відображають характер і обставини цих жорстоких злочинів.
Я тут, преподобний.
Я завжди заходила до сплячого Волтера посидіти з ним.
І навіть коли він був не зі мною, я відчувала його.
Десь поряд.
Ось чому я гадаю, що він живий.
Я його відчуваю.
— Місіс Коллінз... — Ні, я знаю, що сказали в поліції.
Але ж знайдені фрагменти тіл...
Їх неможливо зараз розпізнати.
І, можливо, той хлопчик помилково вибрав фото Волтера.
Я розумію, вам із цим тяжко змиритися, якій матері легко.
Але, мені здається, вам час подумати про себе.
І спробувати почати нове життя.
Ваш син хотів би цього.
Можливо.
А може, щоб я не кидала його шукати?
І, можливо, десь він чекає на мене.
Я гадаю, він чекає вас, мем.
Він чекає зараз там, де коли-небудь ми всі об’єднаємося з тими,
кого любили. Й час прийде.
І я не сумніваюся, він буде знати всім серцем, всією душею,
що ви зробили все, що могли, місіс Коллінз.
Усе.
— Час йти, мем. — Хвилину.
Дотримуйтеся порядку.
Наш комітет заслухав усі показання
і у світлі виявлених фактів ми припускаємо,
що тимчасово відсторонений від роботи капітан Джонс має бути звільнений.
До порядку. Прошу вас. Прошу.
Старшина, присяжні винесли вердикт?
Так, Ваша Честь.
Підсудний, прошу встати.
По-друге, необхідно внести зміни до існуючих законів і процедур,
за якими громадяни цього міста можуть бути поміщені
до психіатричних закладів.
Оголосіть вердикт.
Ми визнаємо, що підсудний Ґордон Стюарт Норткотт
винен у всіх випадках вбивства першого ступеню.
І, нарешті, відновлення довіри суспільства
до поліцейського управління неможливо здійснити
без відставки шефа поліції, що й рекомендує наш комітет.
Слухання закінчені.
Чи бажає підсудний зробити заяву до оприлюднення вироку?
Хочу, щоб усі знали.
Я жодної секунди не боявся вашої персони, Ваша Честь.
І плюю на цей суд.
Якщо й когось я тут поважаю, то тільки її.
За те, що тільки вона не поливала мене брудом у газетах.
Тільки вона розуміє, як це, бути звинуваченим поліцією в тому,
чого ти ніколи не робив.
Гаразд, досить!
Що означає бути кинутим за грати й гнити, тліти й подихати даремно!
— Так? — Адвокате!
Я не вбивав вашу дитину, місіс Коллінз.
Досить, я сказав!
Я б цього не зробив, я б не образив Волтера.
Адвокате, заспокойте свого клієнта, інакше я накажу його зв’язати!
Він ангел.
— Досить, Ґордоне. — Не чіпай мене!
Ну ж бо, сядьте.
Який жах, Господи.
Ґордоне Стюарте Норткотте,
згідно з вироком суду, вас переведуть до в’язниці Сант-Квентін,
де ви будете утримуватися в одиночній камері на протязі двох років,
до другого жовтня тридцятого року.
У цей день на вас чекає смерть через повішання.
Нехай пробачить Господь вашу душу.
Я тільки дивуюся, навіщо ці два роки.
30 ВЕРЕСНЯ 1930 РОКУ
— На 10 хвилин можна перерватися? — Звісно.
Знаєте,
хоча б інколи ви повинні робити перерву хвилин на десять.
Вам це на користь.
Мабуть.
Це Крістін Коллінз. Я телефонувала учора.
Ви обіцяли подивитися, чи немає у вас у записах когось
схожого за описом на мого сина. Волтер Коллінз.
Зрозуміло.
Якщо не заперечуєте, я зателефоную через місяць. Дякую.
— Місіс Коллінз! — Я телефоную...
Так, я знаю.
Тому й я прийшов.
На рахунок Волтера. Ми...
До нас надійшла дуже дивна телеграма.
Від кого?
Від Ґордона Норткотта. Він хоче вас бачити.
Навіщо?
Він знає, що ви не припинили шукати свого сина й перед смертю хотів...
Він збрехав, коли заявив, що не вбивав Волтера.
Крістін,
він збирається нарешті визнати, що зробив це.
Каже, якщо ви приїдете до нього особисто, він скаже вам правду,
щоб ви змогли почати жити власним життям і знайшли спокій.
Як ви знаєте, його стратять післязавтра в Сант-Квентіні.
Так що у вас небагато часу.
Мені з труднощами вдалося домовитися.
Виявляється, ви перша жінка за тридцять років, якій штат
дозволив побачення з серійним убивцею ввечері напередодні страти.
— Усе гаразд, мем? — Так.
Ми коло дверей.
Двадцять хвилин.
Напевне, у вас немає сигарет.
Містере Норткотте, ви просили мене приїхати.
Ви обіцяли розповісти правду про мого сина.
Так.
Ви маєте рацію. Я обіцяв.
Але розумієте...
Якщо відверто, я не думав, що ви сюди з’явитеся.
— А тепер... — Що? А що? Що тепер?
Я не очікував, що ви...
Не хочу бачити вас.
Не хочете мене бачити?
Ні.
Я не можу, розумієте, не можу розмовляти з вами зараз,
коли знаю, що вони збираються зробити зі мною завтра.
Одна річ, місіс Коллінз, відіслати телеграму, це було не тяжко.
Але бачити вас тут, так близько... Та ні.
Я зараз, зараз про сина я не можу вам розповісти, місіс Коллінз.
Чому?
Тому що не хочу відправитися до пекла з брехнею на вустах. Я ж покаявся.
І попросив Господа пробачити мене. І він погодився, як мені сказали.
І зтого часу я веду дуже праведне життя.
Але якщо я збрешу зараз, якщо скою якийсь гріх,
то я, я втрачу цей свій шанс і Бог мене вже не пробачить.
А я, скажу вам відверто, не збираюся до пекла.
Я не хочу до пекла.
Містере Норткотте, ви просили мене приїхати.
Містере Норткотте, подивіться на мене.
Містере Норткотте, прошу, поверніться.
Ти вбив його?
Ти вбив мого сина?
— Я не знаю, про що ви кажете. — Знаєш, знаєш. Ти його вбив?
Я ж сказав, що мені не хочеться зараз...
Ти вбив мого сина, так? Ти його вбив?
— Ти його вбив? Ти його вбив, так? — Я не знаю.
Не знаєш, не пам’ятаєш. Ти його вбив?
Відповідай. Відповідай мені. Відповідай мені!
Ти його вбив, скажи, ти?
— Краще відчепіться від мене. — А то що?
— Ти його вбив, так? — Я не знаю.
Ти його... Ти вбив мого сина?
Ти знаєш його ім’я. Ти знаєш ім’я.
Ти сказав, що він ангел. Ти знаєш ім’я!
Ти вбив мого сина?
Ти вбив мого сина? Ти вбив мого сина?
— Відповідай! — Що?
— Відповідай! — А якщо не скажу? Стукнете мене?
Що б ти в пеклі горів. Щоб ти в пеклі горів. Ти вбив мого сина?
— Охорона! — Ти вбив мого сина?
— Ходімо.
Щоб ти в пеклі горів. Щоб ти в пеклі горів! Щоб ти в пеклі горів!
Пробачте, мем.
Ти вбив мого сина?
Ґордоне Стюарте Норткотте, ви засуджені за вбивства.
І засуджені на смерть через повішання.
Оскільки немає причин відкладати страту, вона буде проведена
у відповідності до процедури, що передбачена законом штату Каліфорнія.
Буде останнє слово?
Ні.
Не варто.
Я тепер чистий. З того часу, як висповідався. Вірно, святий отче?
А це боляче? Боляче? Боляче, га?
Будь ласка, не так швидко.
Прошу, не квапте мене!
Не квапте.
Я не хочу, ні. Ні!
Ні. Ні!
Ні.
Тринадцять сходинок.
Тринадцять сходинок. Але я не на всі наступав, виродки!
Я не на всі наступав! Не на всі.
Будь ласка!
Молитву.
Прошу.
Боже!
Будь ласка, помоліться за мене. Хто-небудь, помоліться.
Ні!
Я не хочу.
Ні!
Тиха ніч.
Різдво.
Мирно навколо,
зірки сяють,
а Діва дитя
обіймає.
27 ЛЮТОГО 1935 РОКУ
Сьогодні в мене вечірка, будемо слухати вручення Оскара. Ти прийдеш?
Ні, в мене справ мільйон.
Ну будь ласка, приходь.
Ви же спалите телефонні дроти звідси до Балтимора,
комусь потрібно їх ладити. Розважайтеся, я тут послухаю.
— Ну гаразд. — Успіхів, бувай.
— Ти впевнена? — Впевнена, впевнена, веселіться.
До завтра.
Слухайте, я насправді...
Привіт, Бене.
У мене сього... сьогодні з друзями зустріч, вечеря.
Ми збираємося там, у ресторані послухати церемонію кіноакадемії.
Буде чудовий вечір, я буду радий, якщо ви прийдете.
Знаєте, багато роботи накопичилося.
Успіхів.
Бене!
Я, я поставила два долари на "Щасливу ніч" як фільм-переможець.
Здається, я одна гадаю, що він може змагатися з "Клеопатрою".
Можливо, якщо виграю, ми відсвяткуємо це разом?
Добре, Крістін, бувай. Якщо фільм візьме Оскара, то я зателефоную.
Я буду тут.
Доброго вечора.
— "Тонка людина", "Клеопатра". — Переоцінений.
І "В одну щасливу ніч".
Клар Ґейбл, Клодет Калбер. Я не здамся.
Дайте конверта, будь ласка.
І переможцем стає "В одну щасливу ніч"!
Я знала. Знала, знала, знала.
Вечеря за мій рахунок.
— Це Крістін Коллінз? — Так, це я.
Це місіс Клей, ви мене пам’ятаєте?
Місіс Клей, звісно, звісно пам’ятаю.
Я негайно ж вирішила розповісти вам.
Що, що таке?
Тільки-но телефонували з поліції.
Вони знайшли хлопчика, Крістін.
— Де він? — Відділок Лінкольн-Хайд.
— Ми вже виходимо з дому. — Я виїжджаю.
Сюди.
Я хотіла бігти до нього відразу, але вони сказали,
що спочатку їм потрібно поговорити з ним наодинці.
— Це точно? — Вони впевнені.
Але важливіше те, що я впевнена. Це мій хлопчик, точно.
Це Девід. Він живий, Крістін. Вони знайшли його в Гісперії.
І вони попросили допомогти їм знайти собаку?
Так.
Ти сів до машини. Що було потім?
Вони довго мене везли і ми приїхали на ранчо.
— Пішли. Пішли, Деві. Деві! — Відчепись! Відпусти!
— Йдемо, досить брикатися. Агов! — Відпусти!
Там були діти?
Так.
П’ятеро, здається.
Я вже не пам’ятаю точно.
Привіт, хлопчики. Це Деві, я знаю він... Агов!
Дайте нам що-небудь поїсти!
Замовкніть!
П’ятеро?
Так? Як їх звали, пам’ятаєш?
Так.
Двоє були братами. Здається, їх прізвище Вінслоу.
Одного не пам’ятаю. Інший — Джефрі.
І Волтер.
— Волтер? — Так.
А прізвище Волтера пам’ятаєш?
К... К... Коллінз.
Волтер Коллінз.
Скажи мені, якщо ти не всі імена хлопців пам’ятаєш,
як ти запам’ятав його повне ім’я?
Черезте, що було.
Джефрі кликав його так.
— Вони все шукали. — Волтере.
І знайшли місце, де в сітці була діра.
Обережно.
Швидше.
Ми збільшили діру, щоб пролізти.
Як виберемося, треба бігти в різні боки.
Гаразд.
Вони не доженуть одразу всіх.
І сильно нашуміли.
Тихіше, тихіше, добре?
А була б діра меншою, ми б застрягли.
Агов, хлопці! Стійте! Допоможіть!
Нога застрягла. Швидше, допоможи, будь ласка.
Він іде! Він! Нога! Він іде!
Біжимо, біжимо.
Агов! Якого біса?
О Маріє, мати Божа! Агов!
Ну ж бо, поверніться! Агов! Ну ж бо, стійте!
Агов!
Стій!
Перевір інших! Дідько! Диявол!
Хлопчики, я вас спіймаю! Диявол. Диявол!
Хлопчики, я знайду вас, де б ви не були!
— Їх там немає! — Давай, лізь до машини.
Я вас знайду! Диявол! Диявол!
Давай, лізь до машини, Сенфорде.
І більше я їх не бачив.
Тобто ти не знаєш, чи вдалося іншим втекти?
Ні.
Я знаю тільки, якби Волтер не повернувся за мною,
я ніколи б звідти не вибрався.
Зрозуміло.
І що було потім?
Я до шляхів не підходив.
Дійшов до роз’їзду, там потяг стояв. Я туди видерся.
А чому ти нікому не розповів про це?
Я боявся.
Що вони прийдуть за мною.
Додому.
І вирішив не розповідати.
Я був один.
А коли мене нагодувала ця леді, міс Лансінґ,
я сказав їй, що сирота, живу один.
Вона дозволила залишитися.
У неї.
Щоночі я прокидався від жаху,
гадаючи, що вони лізуть до мене у вікно.
А коли поліцейські сказали по радіо, що було на тому ранчо,
я зрозумів, що не можна йти додому.
Не можна?
Чому?
Я ж не розповів нікому про це.
Я перелякався, що мене будуть звинувачувати через убитих дітей.
Я залишився там.
Але чому тепер ти вирішив повернутися?
Через стільки часу.
Я сумував за мамою.
За татом сумував.
Я хотів додому.
Мій хлопчику.
Я люблю тебе.
Досі не віриться.
П’ять років, справа закрита, всі його вже поховали, а він тут.
А міг би й не бути, якби не Волтер.
Він хоробро вчинив, місіс Коллінз.
Ви повинні пишатися ним.
Я пишаюся.
— Шукатимите й надалі? — А чому ні?
Три хлопчика спробували втекти тієї ночі, і якщо зміг один,
чому б іншим не вдалося це зробити?
Можливо, Волтер теж десь переховується й боїться
повернутися додому, або назвати себе, чи боїться, що лаятиму.
У будь-якому випадку, тепер у мене з’явилося те, що я майже втратила.
І що це?
Надія.
ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ СЛУХАННЯ КАПІТАН ДЖОНС БУВ ЗМУШЕНИЙ ПІТИ У ВІДСТАВКУ,
ІНСПЕКТОРА ДЕВІСА ПОНИЗИЛИ В ПОСАДІ, А МАЙОР КРАЄР ВИРІШИВ НЕ ВРАТИ УЧАСТЬ У ВИБОРАХ.
ДО КІНЦЯ СВОЇХ ДНІВ ПРЕПОДОБНИЙ БРІҐЛІД У СВОЇЙ РАДІОПЕРЕДАЧІ
ВИКРИВАВ НЕКОМПЕТЕНТНОСТЬ Й КОРУПЦІЮ В ЛАВАХ ПОЛІЦІЇ
ЩОБ УНИКНУТИ ПОДАЛЬШИХ ПЕРЕСУДІВ. ГРОМАДА БАЙНЕВІЛЛЯ, КАЛІФОРНІЯ,
ВИРІШИЛО ПЕРЕЙМЕНУВАТИ МІСТО В МІРАЛОМА
КРІСТІН КОЛЛІНЗ ТАК І НЕ ПРИПИНИЛА ШУКАТИ СИНА.
Обробка і розпізнавання субтитрів: Віктор Багрняний Синхронізація і часткове редагування: w2958l